Borbély András
![Facebook](/plugins/content/jp-bookmark-icons/facebook.gif)
![Google bookmark](/plugins/content/jp-bookmark-icons/google.gif)
Szél
1.
A buszmegálló
ma sem lesz otthonos.
A Szabadság-hídról a villamos
fordul le,
ringatja tavasz,
mögötte szobor, neonfényes alkony,
érchuzal dúdol lent a Duna-parton,
engedetlen
a sodró ár ellen.
2.
Hosszú tükröket
dobál a szél.
Szelek árnyéka, lekötött test,
hogy magányát feltörhesd,
nincs arra szó.
Dohog a moszat, hallgat a fenék,
iszap gyülemlik,
algás hely fénylik.
3.
S a part menti házban
majd két denevér fogad,
fürgén körbetáncolják árnyékodat.
Valaki rád szól:
férfi vagy, felnőtt,
lángolnak akkor a folyóban az erdők,
s falba fonódott férgek énekelnek:
íme,
hűvös határa életednek.
4.
És a szálkák
kiáltozni kezdenek.
Sebek,
természet árnyéka, zaj,
érintés vihara, húsmélyi moraj,
rettegsz,
hisz lesz
kenyér, bor, alvóhely, olaj,
mégis meghasadt
táblák közt kell élj.
Forróság, porvihar,
csillagok, idegek.
Chamsin, Chamsin!
Ne rettegj, ne félj!
5.
Mivé lesz a por,
mivé a vér?
Két karod, mint sűrű vadsövény,
mélyebb rejteket rejteget a test,
s az érintetlen ér,
már füst
és már parázs,
magával hozza önnön sivatagát.
Érintetlen ér,
áttört határ a gát.
Érintetlen ér:
a szél és a szomjúság.
6.
A buszmegálló hát
ma sem lesz otthonos.
Egy nonstop presszó, hol megáll a villamos,
kilőtt nyíl a fényét vesztett pohár.
Kezedben tartod még?
Kék fák közt röpül.
Agg állat arca
lett fél szemed,
te magad szakadék,
zegzugos rengeteg.
Üreggé vásott
testedben a szél.
Gömbvillám pásztáz
egy pusztaságot.
Ha homokba csap a villám,
üveg keletkezik
Egy vázában nyílik ki
a kő és az boltozat,
a sötét napba a víz is visszafolyik,
most már egész
a vállamig ér a tenger.
Láttam: két aszott
gyermek külön ágyban,
nagynéném meg a sógor,
aztán egy vonat,
s mint terepszínű tojás,
megérkezett vele
a téli éjszaka is.
Nyugodtan hevertek
kint a szétszórt falvak,
tekintetem,
mint űrbe csapó tenyér,
csontszínű árnyak
csomóztak az égre,
a köd fölé magaslott
egy hólepte erkély.
Majd bronzkori mező,
átlátszó virágok,
a néma Ámor
egy szobor körül futkos,
és fönt a hold is,
miként herélt segge –
most már egész
a vállamig ér a tenger.
( 3 Votes )