HÍREK
MEGALAKULT A MAGYAR ÍRÓSZÖVETSÉG DIGITÁLIS IRODALMI MUNKACSOPORTJA |
A Magyar Írószövetség Digitális Munkacsoportjának alapítói Király Farkas, akit egyúttal vezetőnek választottak, Sütő Csaba András, Szalai Zsolt, Vincze Ferenc és Szentmártoni János, a szövetség elnöke. A munkacsoport célja a Magyar Írószövetség modernizálásának folytatása, a versenyképesség fokozása. A digitális kultúra lehetőségeiről kiadói szakemberek, online lapok, portálok szerkesztőinek, bloggerek bevonásával rendszeres vitafórumok és ankétok megrendezésével kívánja tájékoztatni a tagságot és a szélesebb közönséget. További feladatainak tekinti az irodalmi művek digitalizálását, az archiválási rendszer egységesítését, az ’56-os virtuális emlékszoba anyagának digitális feldolgozását. Céljaik megvalósításában az online kultúrában járatos irodalmárok (Papp Tibor, Szkárosi Endre, Vass Tibor) mellett külső szakemberek bevonását is tervezik. Ennek költségeit a szövetség segítségével, valamint pályázati forrásokból fedezi majd a Digitális Munkacsoport. Bemutatkozásképp tavaszra egy figyelemfelkeltő akcióval készülnek. (Magyar Írószövetség, OS, MTI) |
VOLLEIN FERENC SZÍNVARÁZSLAT CÍMŰ KIÁLLÍTÁSA |
Vollein Ferenc, a MOL ÚJ Európa Alapítvány Tehetségtámogató Program győztese, Zalaegerszeg MJV művészeti ösztöndíjasa, a Zalaegerszeg-Landorhegyi Általános Iskola 8. osztályos tanulója Színvarázslat című kiállításának megnyitójára 2014. január 24-én (pénteken) 17 órától kerül sor a Győr-Szabadhegyi József Attila Művelődési Házban(9028 Gyõr, Móra F. tér 1., tel./fax: 421-740). Köszöntőt mond: Rózsavölgyi László, Győr MJV Oktatási-, Kulturális-, Sport- és Turisztikai Bizottságának elnöke: A kiállítást megnyitja: Szalai Zsolt költő, kritikus. Közreműködnek: a Kodály Zoltán Általános Iskola tanulói. A kiállítás február 26-ig hétköznap 10-16 óráig látogatható.
|
A HÁBORÚ ÉS HÁBORÚ TELJES KIADÁSA MEGJELENT KRASZNAHORKAI LÁSZLÓ 60. SZÜLETÉSNAPJÁRA |
Krasznahorkai László 60. születésnapjára a Magvető megjelentette a Háború és Háború című regény javított és teljes kiadását. Az író elmondta: a kötetben helyet kapott a Megjött Ézsaiás című, a regény előzményének is tekinthető levél, emellett számos apróbb javítást is végrehajtott a szövegen. A hatvanadik születésnapról szólva megjegyezte, hogy a kerek évfordulót programsorozattal ünneplik K.L. 6.0 címmel, ennek keretében január 21-én a Petőfi Irodalmi Múzeumban hat kiváló kritikus arra a kérdésre keresi majd a választ, hogy hol van Krasznahorkai helye a magyar irodalomban, ezután az ELTE szervez felolvasóestet, majd a Szépművészeti Múzeumban Krasznahorkai László egy performansz keretében mutatja be a The Bill címen megjelentetett angol nyelvű kötetét Palma Vecchióról. Végül március 10-én a Rózsavölgyi Szalonban Jeles András rendezi azt a búcsúestet, amelyen Eszenyi Enikő, Fullajtár Andrea, Máté Gábor és Gelányi Bence mutatják be Krasznahorkai László irodalmi univerzumát. (MTI) |
MARIANNE BACKLÉN |
![]() |
![]() |
![Facebook](/plugins/content/jp-bookmark-icons/facebook.gif)
![Google bookmark](/plugins/content/jp-bookmark-icons/google.gif)
Karma (részlet)
Finnország egy olyan észak-európai ország, amelyet sok különféle törzs népesít be, többek közt karélok, savóiak, hämeiek, pohjanmaaiak, számik és finnországi svédek. Így írtam régen nigériai rokonaimnak, mert azt akartam, hogy kézzelfoghatóbb képet kapjanak arról a távoli helyről, ahol letelepedtem. Hamar megtanultam, hogy a legtöbb finnországi ember, ha saját magáról van szó, nem szívesen beszél összetartozásról, etnicitásról, kisebbségekről vagy nyelvjárásokról. Túl érzékenyek mindennel szemben, ami különbözik a többségtől; a perifériára kerülni és kívül rekedni a legrosszabb, ami őket sújthatja. A törzshöz tartozás számukra primitív dolog, valami, ami aboriginekre, harmadik világbéli emberekre emlékeztet. Úgy tűnik, hogy a karélok az egyetlenek, akik még elfogadják a közösség egyfajta gondolatát, ez azonban az ő esetükben a diaszpórában való létezés, a testvérnép orosz határon túli földje utáni vágyakozás eredménye. Tulajdonképpen nagyon jól éreztem magam a feleségem rokonainál Savonlinna környékén. Egyszer épp az erdőben guggolva szedtük az áfonyát, a feleségem és én. Két fejkendős öregasszony járt tőlünk beljebb a cserjésben, láttam piros műanyag vödreiket kivillanni a bokrok mögül. A feleségem figyelt, majd tárgyilagosan megállapította: – Karélok. Rögtön hallani a beszédükön. A feleségem szeretett táncolni, s megtanított a finn vidéken népszerű táncok mindegyikére. Az argentin tangó vajon hogy jutott el a finn erdőkig, hogyan lett oly hihetetlenül közkedvelt? Sosem vált belőlem különösebben jó tangótáncos, a keringő és a foxtrott kicsit jobban ment. Furcsa táncospár voltunk együtt. Bizalmatlan tekintettel méregettek minket az emberek, amikor megjelentünk a táncparketten. Feleségem pehelykönnyű léptekkel követett a finn keringőben, én pedig megfeszülve próbáltam tartani magam a gyors jenkkában, melyben egészen beleszédültem. Néha egyenesen úgy éreztem, hogy szívesen láttak zárt köreikben azok a sötét szemű emberek, akiket cigányoknak vagy romáknak neveznek. Akárcsak a számik Lappföldön, ők sem rejtegetik összetartozásukat: kifejezetten büszkék rá. Egy snapszos üveg járt körbe a fekete hajú férfiak közt, akik úgy néztek ki fényes bőrkabátjukban és lovaglócsizmájukban, mint a lovászok. A romák figyelemreméltó dallamossággal beszéltek finnül, s amikor ott sereglettek a táncparkettnél, túlkiabálták a többi finnt, akik hozzájuk képest zárkózottnak és kimértnek tűntek. – Ota ryypyy, nuori tumma! Igyál egy kortyot, te fiatal fekete, tessék! A sötét bőrűeket elfogadták. Részt vettem a rituáléjukban, és jól meghúztam a pálinkásüveget. Éppen ekkor a finn tangóénekes, az év fiatal tangókirálya, barna zakóban, mustársárga ingben és széles, virágos nyakkendőben egy ismert dalt énekelt, amely akaratlanul is megmaradt bennem, s még mindig itt cseng a fülemben. Tyydyn odottamaan, ennen kuolemaa varmaan onnen kohdata saan... A feleségemmel felléptünk a parkettre. Szorosan egymáshoz simulva táncoltunk, a sötét bőrű romák tekintete pedig végig követett minket. Mélyen megragadott a finn énekes érzelmekkel teli előadása. Fiatal kora ellenére jól énekelt, hangja erősnek és érzékinek hatott. Később a rádióban hallottam ugyanazt a dalt Eino Grön előadásában, s rájöttem, hogy ő lehetett az ifjú énekes példaképe. Tánc közben a feleségem is énekelte a refrént, vidáman és kissé becsípve, anélkül, hogy egy pillanatra is elgondolkodott volna a patetikus, gondterhes szövegen: Megelégszem én a várakozással, mielőtt meghalok, biztos rátalálok a boldogságra… Amikor ellátogatok a nyugat-uusimaai szigetre, amely Heidi rokonaié, azonnal elfog a klausztrofóbia. Heidi nagybátyja halász és hajóépítő. Még a fiatal finnországi svéd férfiakban is van valami öreges. Lassan poroszkálnak a kikötőhíd és az asztalosműhely között, reggeltől estig elfoglalják magukat valami munkával, festegetik az evezős csónakok rácsait, lepényhalat füstölnek, vagy a beázó tetőket javítják. A hajón magabiztosan lépdelnek, a szárazföldön azonban meglehetősen elveszettnek tűnnek. Egy nap benéztem az asztalosműhelybe. Szeretem a faforgács illatát, elnézegettem a szép fúrógépeket és a gyalupadokat. A csavarhúzók gondos rendben lógtak a falon, méret szerint. Összerezzentem, amikor valaki belépett a helyiségbe. – Mit keresel? Ĺke bácsi gyanakvón pillantott rám. Egy szerszámot tartottam a kezemben. – Ó, csak nézelődöm. A nagyapámnak Nigériában majdnem ugyanilyen műhelye van. Ĺke bácsi nem szólt semmit. Kivette kezemből a szerszámot, majd visszatette a helyére. Megértettem, hogy neki bizonyára édes mindegy, hogy nagyapámnak Nigériában mije van. Ő sosem mutatna semmilyen érdeklődést az én rokonságom, az én hátterem, az én múltam iránt. Eszembe jutott Ras Tony, a hazájától távol élő afrikai, és hogy valószínűleg okosan tette, hogy még csak meg sem kísérelt részévé válni ennek az észak-európai társadalomnak. Jómagam próbálkozásai elfecsérelt energiának bizonyultak, hozzáállásom, hogy megfeleljek és alkalmazkodjam, nem vezetett sehová. Este a kis homokparton ültem, és Miriamra vigyáztam, miközben meztelen fehér nők szaladgáltak ki a szaunából a stéghez. Megpróbáltam nem odafigyelni ringó mellükre. Heidi integetett, amikor elrohant mellettem, s mint egy fehér bivaly merült alá a jéghideg vízben. A világos nyáréjek nem hagytak aludni, csak ültem a verandán, és tűnődtem. Elviselhetetlen hangulatban voltam, attól féltem, hogy rám tör az elmebaj, és levetem magam a meredek szikláról. Titkos SMS-eket küldözgettem Suvinak. A vele érzett eksztázis vigasztalón hatott rám, s ennek köszönhetően el bírtam viselni az életet. Messze a horizonton villám dörgött. Szeretem a kiadós zivatart, olyan felszabadító, egyenesen a megváltás érzetét kelti, s ugyanakkor kielégíti a természetfeletti jelenségekhez, érzéki csalódásokhoz fűződő ingatag szükségleteimet. Felálltam, hogy elinduljak a parthoz. Egy csapdosó, fehér karú szellem elszökött a holtak birodalmából, és előttem kísértett az ösvényen. Beletelt egy kis időbe, mire rájöttem, hogy Heidi hálóinge volt az, amely egy faágra akasztva száradt. – Chike, gyere be aludni! Na gyere már! – Heidi hangja kérlelő volt. Nem feleltem. – Chike, mi a baj? Nem érzed jól magad? Miért vagy ilyen hallgatag? – Áh, semmi. Csak kicsit furcsa a hangulatom. Szerettem körbe-körbe járni a nagy szigeten. A szürke és egyenetlen parti sziklák tetején egészen más hangulat uralkodott, mint a sziget közepén, ahol csak egy ingoványos erdő volt. Áfonyát szedtem az erdőben, a szigeten én voltam az egyetlen, aki szerette ezt csinálni. Egy alacsony, fűvel benőtt partszakasznál, ahol soha senki nem fürdőzött, ott mentem be a meleg, napfénytől csillogó vízbe, s gázoltam befelé, sportcipőmmel a vállamon, miközben fejem felett egy izgatott nőstény sirály körözött. Láttam, amint a viperák karcsú, fekete farka a parti kövek közt mozgolódik. Több halraj is odaúszott egészen a lábamhoz. Egy kékesen csillogó, rezgő szárnyú kérész pont előttem állt meg, én pedig visszafojtottam lélegzetemet, nehogy elijesszem. Elkerültem a kikötőpartot és a kopár, rézszínű sziklákat a déli oldalon, ahol Heidi unokatestvérei laktak. Síri csendben osontam el Ĺke bácsi csónakháza és a sárga ház mellett, ahol dühödt tinédzserek kemény rockot hallgattak. Sűrű, nyirkos égerligeteken keltem át, azután felfelé másztam a meredek sziklán, amely a sziget északi oldalán magaslott. A száraz erdeifenyők recsegtek-ropogtak. Csodálatos kilátás nyílt a Lumparfjärden-szorosra. Megkerültem az ormot, ahol egy hajózási jelzés volt, majd egy köves kis öbölhöz értem. Mindig is érdekelt a geológia. Megpróbáltam kiismerni ezt az északi szigetvilágot, amelyet a jégkorszak alakított ki több tízezer évvel ezelőtt. Egyetlen dologhoz tudtam csak hasonlítani, ahhoz a zord sziklaszigethez, amely a Francia Guyanában forgatott, Pillangó című filmben volt látható. Emlékszem, hogy a főszereplő, akit Steve McQueen játszott, megfigyelte a hullámok viselkedését az öbölben, az erőteljes kilencedik hullámot, majd alapos számítások és megfontolások után vízre vetette saját készítésű tutaját, s kimenekítette magát a fogságból. Most január vége van, és nehéz léptekkel megyek a kalliói hivatalba. Pár- és Családterápia Részleg, ez áll a falon, gyermekvédelmi, gyermekelhelyezési, apasági és tartásdíjjal kapcsolatos ügyek intézése. Egy szociális munkással van találkozóm, aki az én különleges helyzetemmel, a Finnországban élő afrikai két gyermekes apa esetével foglalkozik. A volt nejem gyakran ezen a hölgyön keresztül kommunikál velem. – Nos, hogy megy a kapcsolattartás Olával? Ha jól értettem, nem nagyon találkozott a kisfiúval az utóbbi időben. – Ez így van, hosszú az út Helsinki keleti felétől Espooig. – És Heidi hogyan viszonyul mostanában Olához? Az idegen nő a személyeskedő kérdéseivel bombáz. Igyekszem uralkodni magamon, nyomorult fejemben minden kavarog. A nő egy papírkötegben lapozgat. A hangja száraz és tárgyilagos, a láthatási jogról beszél, a szeme kissé kancsal. Azt hiszem terhes, de a hasában egy szakállas emberke van, aki ki akar jönni. A nő jegygyűrűt visel, vékony fehér keze átváltozik rózsaszín malaclábbá. Azután megsokszorozódik az asszony, egy, két, három, négy nő lesz belőle, s mindegyik ugyanolyan kancsal. Forgószél tódul be az ablakon, a padlón pedig fehér lárvák csúsznak-másznak. Ki akarok jutni innét, rosszul vagyok, de az ajtó zárva, s az egész szoba foszforeszkáló kék fényben úszik. Amikor végre elhagyom az épületet, az utca átalakul egy indiai nagyváros utcájává. Megdörzsölöm a szemem: nemrég láttam Újdelhiről egy dokumentumfilmet. A riksák, a túlzsúfolt öreg buszok, a sárga-fekete taxik, a kopott házak és a reklámok kuszasága, a barna emberek végeláthatatlan áradata, turbános fehérruhás férfiak, valahogy minden olyan ismerős. Felhőkarcolók és bádogviskók egymás szomszédságában, mint bármely harmadik világbéli nagyvárosban. A nyugodtan kérődző tehén forgalmi dugót idéz elő, egy parányi szentség. Egy részeg finn lármázik a Toinen linja utca sarkán. Eleredt a hó, kavargó pelyhek vesznek körül. Mint Európán kívüli, én igazából sosem értettem, hogy miért társítják a havat és a jeget valami rosszal, miért kötik össze a förgeteget a hóval. Hó, a fehér ember rosszindulata. Hó, hőség vagy monszuneső, mindez egyszerű földrajz. Meglepő az ember alkalmazkodóképessége a különböző éghajlati viszonyokhoz. Vannak hegyvidéki emberek, akiknek vastagabb a bőre, hogy védje őket a hideggel szemben, míg az én bőrszínem lényegesen alkalmasabb az egyenlítő környéki klímához. Alkonyodik, a havazás erősödik. Sétálok a Hakaniemi metróállomás felé. Egy marihuánás cigarettára vágyom. Kár, hogy Ras Tony még mindig Jamaicán van. Tillinger Gábor fordítása ( 0 Votes ) |