Deák Botond
![Facebook](/plugins/content/jp-bookmark-icons/facebook.gif)
![Google bookmark](/plugins/content/jp-bookmark-icons/google.gif)
a hosszú sínek
a hosszú sínek
időtlen pályái, ahogy
megyek a gyerekeimmel
ugyanazzal a feltétel nélküli félelemmel
mikor az otthagyott
otthonhagyott feleségemet
szeretem az agyamban, pedig
a vonat nyitott kocsikkal nem indítható
ebben a pillanatban felállok
és fejemben, szememben a rohanó vonat
ami elindul akkor is, ha alszol
ha hideg van, ha nyitva az ajtó
kimegyek becsapom azt, nem a
gyerekek miatt, ők csak nem
hanem a fájdalom miatt
amit érzek fáradhatatlanul évtizedek óta
szerelmben, boldogságban, nyomorban
önzőn, fázva, izzadva magyar –
csak én ne ugorjak ki
mert minek is
a szag
ebben a pillanatban érzem
azt az illatot, hogy most akkor
bárhol lehetnék
elfutott egy nő, egy atlétában
valami olyan mozgással
mint egy kindertojás figura
és olyan elszántsággal, ahogy
caravaggio
a képei után a parton
míg el nem tűnt a hajó a horizonton
no, ez a nő a hátam mögött tűnt el
és felidézte az emberi teljesítőképesség határát
hogy most például én most ebben a szagban
ott vagyok, ahol akarok
áhitat
valójában az áhitat a vassodrony
és a stég között, ez igazán egy
émelyítő áhitat, mint a tojáslikőr
ebek parancsára parancsolnak
a kutyáknak, mindennel
felszerelt idomárok, kerékpárosok
a kutyát a bolt elé kötik
a biciklit a póznához
a biciklihez a bukósisakot
a pózna kiherélve, így
a laptopot beviszik a kiskosárból
a kakaóscsiga közben telefonál
aztán eloldódnak a leláncolt dolgok
csak a sisak csatolódik újra be
reggel van, később a munkanap telik el.
ehhez képest a vassodrony valóban áhitat egy stégnek
( 0 Votes )